A F R I C A
Zbor deasupra Văii Rift în estul Africii.
Și sub mine, se întinde un teren în dezordine,
distrus de îndoirea și curbarea scoarței Pământului.
E un teren aflat într-o mare și imprevizibilă schimbare,
care forțează animalele, zi de zi, an de an,
să își riște viața.
Dar pentru cei care supraviețuiesc,
este una din cele mai fertile regiuni din lume.
SAVANA
Nyiragongo, cel mai mare lac de lavă din lume,
bolborisind de la o adâncime de aproape 15 kilometri.
Nicăieri în lume nu ești mai aproape de inima fierbinte a planetei.
Muntele Nyiragongo este unul din cei mai activi vulcani din Africa.
Erupțiile sale pot fi văzute din spațiu.
În timp ce magma freamătă sub suprafața Pământului,
la est, teritoriul e distrus.
Astfel de vulcani modifică încontinuu fața Africii de est.
Aici, vulcanii sunt mai violenți,
dar din acest infern apare și viața.
Cenușa fertilă de la nenumeroasele erupții se așterne pe pământ,
creând condiții ideale pentru ca iarba să crească din abundență,
la o scară imensă.
Și o dată cu apariția ierbii, se adună animale
în numere nemaiîntâlnite pe Pământ.
Antilopa gnu.
Nimic nu îi stă în cale.
Și toate acestea, doar pentru a ajunge la iarba proaspătă.
Cirezile mereu pe drumuri reprezintă doar un element al vieții de aici.
Dacă ne uităm mai de aproape, găsim alte povești de spus.
Pentru a supraviețui în savană trebuie să profiți de natură.
Dar aici există mereu un risc - totul se poate schimba într-o singură zi.
Din locul lor de observare, șopârlele agamide
așteaptă sosirea cirezilor, pregătite pentru a profita de acest moment.
A venit ziua de plată - sosesc peste un milion de antilope gnu.
Și odată cu ele sosesc și miliarde de insecte.
Mâncare - numai de le-ar putea prinde!
E timpul să schimbe strategia.
Această șopârlă a descoperit o oportunitate.
Un singur lucru atrage mai multe muște decât antilopele gnu...
...și anume, leiii care mănâncă antilope.
Leiii, care sunt renumiți pentru temperamentul aprig,
ar putea lovi șopârla la fel ca pe muștele pe care speră să le prindă.
Va trebui să-și aleagă ținta cu grijă.
Nu e ea.
Nici ea.
Poate ea?
Nu.
Pentru a ajunge destul de aproape, trebuie să-și păstreze calmul.
A prins o muscă!
Începe să se priceapă.
Dar devine prea ambițioasă.
Are nevoie de curaj pentru a vâna pe spinarea unui leu,
dar și de bun-simț pentru a ști când să plece!
Antilopele gnu nu vor poposi mult timp, iar când vor pleca,
aproape toate muștele le vor urma.
Schimbarea se vede peste tot în Africa de est.
Această pajiște a fost cândva acoperită de o pădure, care se întindea
fără întrerupere, de la vest la est.
Astăzi, deasupra câmpiilor,
norii ascund munți, care se înalță aproape cu 5 kilometri.
Aceste culmi formează acum o parte din bariera montană care separă
junglele ancestrale din vest, de savanele din est.
Aici, găsim cel mai mare ghețar din Africa,
la câțiva kilometri nord de ecuator.
Aceștia sunt legendarii Munți Lunari.
Înălțimile acestor piscuri creează propriul climat.
Localnicii numesc acești munți "Rwenzori" -
"aducătorul de ploaie".
Apa topită curge din acești ghețari.
Și pe versanții de jos, toată această apă susține viața în jungla deasă.
...restul unor păduri aburinde, care dominau cândva tot estul Africii.
Dar datorită unui climat uscat, în spatele munților,
pădurile dispar treptat.
Astăzi au mai rămas puține pâlcuri de jungle montane,
care adăpostesc animale ce stăpâneau cândva aceste jungle seculare.
Cele mai mari primate de pe Pământ:
Gorilele de munte.
Străbunii acestui micuț, au trăit în astfel de păduri
timp de milioane de ani.
Dar peste tot împrejur, lumea s-a schimbat în mlaștină sau în savană.
Mai departe de această regiune, acești giganți puternici
nu se aventurează în estul Africii.
Sunt izolați pe insulele lor în înălțimile africane.
La poalele munților,
vaste regiuni mlăștinoase se etalează prin întreaga savană.
Mlaștina Bangweulu e uriașă.
Numele ei înseamnă "acolo unde apa întâlnește cerul".
Ascunsă prin acest labirint de canale cu apă
trăiește o creatură ca nici alta.
O pasăre uriașă cu aspect preistoric.
Barza cu ciocul-pantof.
Având peste un metru înălțime,
ea cutreieră aceste mlaștini
încercând să prindă somni.
Nu e chiar ce își dorea.
Mai adânc în interiorul mlaștinii, găsim motivul pentru care pescuiește.
Acest pui are doar trei săptămâni, și nu e cam sigur pe picioarele sale.
Ciocul lui mare nu-l ajută să-și țină echilibrul.
Nu va putea zbura, și nici să meargă bine, timp de câteva săptămâni.
E total dependent de părinții lui.
Un alt pui mai mic nu o duce prea bine.
Puiul cel mare o deranjează pe mama sa pentru ceva de băut.
În timp ce aceasta pleacă să aducă apă,
se dezvăluie o parte neplăcută a relațiilor din cuib.
E cu trei zile mai în vârstă decât celălalt pui,
și a câștigat mereu lupta pentru dobândirea mâncării sau atenției.
E mai mult decât o ceartă între rude.
Când se întoarce, mama vede ce a făcut puiul mai mare.
Puiul cel mic caută comfortul oferit de mama sa.
Dar ea a luat deja o decizie.
Numai primul născut va primi de băut.
Berzele cu ciocul-pantof cresc foarte rar mai mult de un pui.
Puiul cel mic a fost doar o asigurare,
în cazul în care primul născut nu avea să supraviețuiască.
Acum când e destul de bătrân, adulții stiu că
e mai bine să depună efortul
pentru a crește doar un pui care să fie în formă și sănătos.
În mlaștină se schimbă nivelul apei, ceea ce înseamnă că
pescuitul nu mai e sigur, pentru ca ei
să riște încercând să crească doi pui.
Aici, nimic nu rămâne neschimbat pentru mult timp.
Acum e vremea când estul Africii începe să se usuce.
Râurile și iazurile se micșorează.
Pământul continuă să se usuce.
Conflictele se înmulțesc.
Hipopotamii se destind cum pot.
În această vreme de secetă necruțătoare,
o altă forță a naturii face ravagii.
Fără nicio avertizare, focurile distrug aceste câmpuri uscate.
Flăcările înaintează prin savană cu 80 de km. Pe oră,
ajungând la temperaturi de aproape o mie de grade,
mistuind totul în calea lor.
În fiecare an, câte o regiune mai mare decât Marea Britanie arde în incendii.
Dar toată această nimicire, poate fi profitabilă
pentru cine e dispus să riște.
Păsările drongo, prigoriile și rollerii
smulg cu curaj insectele printre flăcări.
Nimic nu e mai gustos decât o lăcustă friptă.
Aceste incendii par a fi devastatoare, dar, de fapt fac parte
dintr-un proces natural care e esențial pentru regenerarea
pajiștelor din estul Africii.
Uneori, acest proces e întrerupt chiar când schimbarea e necesară.
Aici, în câmpia Amboseli, la umbra Munților Kilimanjaro,
ploi sezoniere au căzut în ultimii doi ani.
Dar în acest an, se lasă așteptate.
E cea mai grea secetă din ultimii 50 de ani.
Amboseli era de obicei un paradis pentru elefanți.
Aceste câmpii trebuiau să fie verzi și acoperite de iarbă.
Acum nu se vede decât țărână.
Această familie e forțată să călătorească încontinuu,
în căutarea hranei.
Puiul trebuie să țină pasul, uneori nefiind timp nici pentru alăptare.
După ce a dispărut iarba,
tot ce elefanții mai pot scoate din pământ, sunt niște crenguțe uscate.
Pentru adulți le sunt suficiente pentru a supraviețui,
dar unui pui nu îi ajung pentru mult timp.
Toate mamele din turmă
se chinuie să producă lapte pentru puii lor.
Nevoia de hrană e din ce în ce mai mare.
După ce turma se pune în mișcare, această femelă trebuie să ia o decizie groaznică.
Să continue alături de familia ei,
sau să rămână în urmă alături de puiul ei,
care e prea slăbit, și nu poate sta în picioare.
În curând nu îi va mai vedea.
Instinctul îi spune să stea pe loc.
Nu își va abandona copilul.
După ultima suflare a puiului, și-a dat seama că a pierdut această luptă.
Există locuri și mai ostile decât câmpiile pline de nisip.
Aceste peisaje ciudate sunt de fapt învelișuri de sare scăldate în soare
dintr-un lanț de lacuri care se întind pe teritoriul Africii de Est.
Suprafața acestor lacuri alcaline se schimbă în fiecare zi,
atunci când soarele evaporă apa, lăsând sarea în urmă.
Aici, apa e toxică, fiind otrăvită de izvoare vulcanice.
Cu toate acestea, există viață chiar și aici.
Culorile ciudate sunt date de alge,
adaptate pentru a putea trăi în acest lichid coroziv.
Aceste alge sunt cele care atrag
unul din cele mai uluitoare animale din estul Africii.
Printre gheizerele aburinde din lacul Bogoria,
peste un milion de flamingo-pitic se scaldă și se hrănesc în apa caustică.
Se adună aici de fiecare dată când înfloresc algele.
Acest număr uriaș de păsări
crează unul din cele mai minunate spectacole oferite de natură.
Aproape toate păsările flamingo-pitic
trăiesc în acest lanț de lacuri,
migrând de la un lac la altul, atunci când se schimbă și cantitatea de alge.
Pe malul lacului, fumul vulcanic amintește de
forțele care continuă să modifice acest ținut.
O fâșie de culoare la orizont
semnalează că șesurile uscate vor primi ajutor.
În sfârșit, nenumărate furtuni înmoaie pământul însetat.
Încă o dată, ploaia schimbă totul.
Un vultur imperial așteaptă cu disperare
ceva ce speră că va aduce ploaia...
.. hrană pentru puiul flămând.
Făcându-și cuibul aici, a riscat foarte mult.
Viața puiului depinde de sosirea animalelor
din îndepărtatele păduri tropicale din Congo.
Așteptarea lui va lua sfârșit.
A început cea mai mare migrare a unor mamifere din Africa.
Zece milioane de lilieci de fructe sunt atrași de această pădurice,
la marginea savanei estice.
Liliecii se adună aici pentru a se îndopa cu fructe.
Asta așteaptă vulturul imperial și puiul lui.
Dar nu sunt singurii.
Alți vulturi au sosit de la kilometri distanță,
vulturii de pește,
vulturii marțiali,
și cu toții au venit pentru lilieci.
Faptul că vulturul imperial și-a făcut cuibul aici acum câteva luni
a dat roade.
E singurul vultur care și-a făcut cuib în această pădure.
Singurul care a riscat să facă pui aici,
cu mult înainte ca acești copaci sa dea roade și să atragă liliecii.
Crește pui o dată la doi ani,
așa că sincronizarea este perfectă
În câteva luni, liliecii vor pleca,
dar prin riscul asumat de mamă, puiul va avea cel mai bun început de viață.
Aceste pajiști au fost păscute și arse,
și au îndurat cea mai grea secetă din ultima vreme,
dar o dată cu venirea ploilor, au început să își revină.
Și pe câmpia Amboseli, o dată acoperită cu nisip,
s-au întors vremurile bune.
Seceta a ucis sute de elefanți,
dar cei care au supraviețuit se întorc acum acasă.
Și pe lângă ei, o surpriză.
Un nou născut.
Înconjurat de hrană,
micuțul se poate concentra asupra unor lucruri mai importante,
cum ar fi alergatul după egrete.
S-au întors și masculii bătrâni.
Acest mascul a așteptat mulți ani
o șansă de a fi tată.
Acum, trebuie să se lupte pentru ea.
Dar rivalul său e uriaș.
Numai capurile lor cântăresc mai mult decât o mașină.
Se luptă de câteva zile.
În a treia zi, întrecerea atinge punctul culminant.
În curând, unul din ei va trebui să abandoneze.
Puterea acestor ciocniri poate chiar sfărâma colții.
Cele trei zile de luptă se apropie de final.
Câștigătorul va avea întâietate la femele.
A început procesul de refacere a tot ce a fost distrus de secetă.
În curând, elefanții vor fi din nou la capacitate maximă.
Zi de zi, animalele din estul Africii își riscă viața,
dar, împotriva schimbărilor continue,
capacitatea lor de adaptare
înclină șansele de supraviețuire în favoarea lor.
Africa de Est poate părea crudă,
dar nicăieri nu există mai multe oportunități
pentru cei dispuși să le ia.
Și în final, aceste savane în continuă schimbare
au produs cea mai adaptabilă specie dintre toate...
...pe noi înșine.
Filmările din Africa de Est
vor duce echipa atât într-o călătorie fizică,
cât și emoțională,
de-a lungul extremelor acestui ținut.
Aceștia sunt legendarii Munți Lunari,
atingând 5000 de metri.
Doar la câțiva kilometri de ecuator,
reprezintă cel mai înalt lanț muntos de pe întregul continent,
și totodată, casa celui mai mare ghețar din Africa.
Pentru a ajunge în vârf, echipa a trebuit să călătorească pe jos,
la fel cum au facut-o cățărătorii care l-au cucerit prima dată,
acum aproape 100 de ani.
Durează mai mult de 2 săptămâni,
urcușul de 3000 de metri din valea de jos.
La șase zile după ce a început escala, la distanță mare de vârf,
echipa a aflat pe propria piele de ce Rwenzori, celălalt nume al muntelui,
înseamnă "aducătorul de ploaie".
Chiar când să pornim, a început ploaia, apoi grindina,
și ideea era să ne oprim aici doar vreo două ore,
și să filmăm câteva cadre. Dar după cum vezi,
vizibilitatea este redusă.
Avem filmări reușite cu ploaie, grindină și ceață.
În afară de asta, suntem destul de obosiți, și devine ceva obișnuit.
Pentru echipă și cei 75 de ghizi și muncitori,
e greu să care aproape o tonă de echipament,
prin văile mlăștinoase.
Noroi, noroi,
și încă un pic de noroi.
Dar ei nu trebuie să facă față doar mocirlei.
Aseară a avut loc un cutremur mic, dar supărător,
dar să sperăm că nu se va mai întâmpla când suntem sub stânci.
Echipa continuă urcușul, și în curând ploaia se transformă în ninsoare.
În cele din urmă ajung la cea mai înaltă cotă,
o cabană înconjurată de gheață la aproape 4800 de metri.
Aici se va organiza tabăra.
Aici avem o bucătărie.
Acolo jos, lângă un hău nesigur, e closetul,
care e de fapt o cocioabă, cu o gaură în mijloc.
De aici, vor face cea mai grea parte a urcușului
direct deasupra ghețarilor.
Credeți sau nu, aici e locul cu cea mai bună vizibilitate,
așa că, probabil vom mai sta aici o perioadă,
să așteptăm să se ridice ceața.
Dar vremea nu e de partea lor.
Până acum am sperat că vremea se va îmbunătăți.
Tot acel optimism pare acum nefondat.
Odată cu apariția norilor de furtună, echipa e obligată să se retragă.
Un uriaș front atmosferic se apropie, și nu e deloc ceva normal.
Vom coborî în timp ce fulgerele cad în jurul nostru.
Mă bucur că ne întoarcem și vom aștepta în cabană
ca vremea să-și revină.
După zile de cățărat, și după ce vârfurile erau acoperite de ceață,
filmarea piscurilor părea imposibilă.
Uneori poate fi destul de frustrant.
Suntem aproape 70 de oameni implicați.
Și după ce am bătut atâta drum,
să nu putem filma nimic din cauza vremii.
Nu putem face altceva decât să așteptăm.
Trebuie să sperăm că lucrurile se vor îmbunătăți.
"Aducătorul de ploaie" își dovedește renumele,
dar, total în opoziție,
alte părți din Africa de Est erau măcinate de secetă.
La începutul producției, Mark Deeble a călătorit în Amboseli,
doar la câteva sute de kilometri de munții Rwenzori,
pentru a filma dificultățile cu care se confruntă animalele de aici.
Nu am văzut ceva la fel de urât ca seceta asta.
Am vorbit cu câțiva bătrâni din tribul Masai.
Ne-au spus că nu au văzut o secetă mai mare în ultimii 50 de ani.
Câmpia Amboseli e faimoasă pentru numărul foarte mare de elefanți,
dar seceta i-a împrăștiat în lung și în lat.
Cei care au rămas, s-au zbătut să găsească puținul de hrană rămas.
Când am zărit turma, ne-am dat seama imediat
că erau într-o stare proastă.
Erau slabi, și era clar că erau flămânzi.
Mark știa că mulți dintre pui nu aveau să supraviețuiască.
Cu toate că era dureros de urmărit,
nimic nu putea să demonstreze mai bine puterea cruntă a secetei,
decât încercarea acestei mame de a-și ține puiul în viață.
Când filmezi o astfel de situație,
moartea unui pui de elefant,
ești atât de prins de moment.
Dar abia după ce am filmat,
și am pus camera deoparte, și m-am uitat acolo,
iar puiul de elefant zăcea mort și cu mama lui jelindu-l,
abia atunci am realizat ce impact a avut ceea ce am filmat.
Deseori lumea mă întreabă,
"Ai fi intervenit într-o astfel de situație?"
Sunt momente în care poți fi de ajutor,
dar în acel moment, în Kenya nu se găsea deloc mâncare.
Și mai trebuia luată în calcul și mama.
Dacă ne-am fi dus și am fi încercat să luăm puiul,
ar fi avut loc un adevărat masacru, ar fi devenit foarte speriată,
fapt ce i-ar fi pus în pericol propria supraviețuire.
În acel caz, când totul în jurul nostru moare,
nu puteam face nimic pentru
a ajuta puiul de elefant.
Chiar dacă era prea târziu să mai salveze puiul,
la câteva luni, ploile s-au întors.
Când am revenit, era uimitor. Totul era din nou luxuriant și verde.
Pe timp de ploaie, elefanții au tendința de a se uni,
așa că toate aceste grupuri, care au fost împrăștiate,
care au supraviețuit singure,
s-au unit din nou.
Era o atmosferă ca de sărbătoare.
Acela e momentul când se adună,
se împerechează, iar apoi se nasc mulți pui.
De la sfârșitul secetei,
s-au născut peste 220 de pui de elefanți în Amboseli,
și numărul încă mai crește.
E cel mai mare număr de nașteri de pui de elefanți înregistrat vreodată.
Ceea ce e frumos de văzut în această situație, e faptul că
deși au trecut printr-o secetă teribilă,
dacă lași natura în pace,
aceasta are o capacitate incredibilă de a-și reveni.
Înapoi în munți, după câteva tentative eșuate,
echipa încă se luptă cu vremea polară.
Mai încearcă pentru ultima dată.
Există nori dedesubtul nostru, și deasupra.
Se pare că nu ajungem nicăieri.
Când au ajuns în vârf, în sfârșit norii s-au rărit.
A fost ceva de basm.
Am trecut prin cei mai deși nori,
și nu aveam nicio idee de ce e în jurul nostru.
În ultimele zile am avut parte numai de nori și de ploaie,
și ca prin minune, avem parte de cea mai spectaculoasă priveliște
asupra gheții, ghețarilor și a munților,
la care nici nu te gândeai că există la ecuator.
E uimitor.
E cel mai frumos peisaj montan pe care l-am văzut,
și când te gândești că e în Africa, e surprinzător.
Acești munți misterioși și-au dezvăluit în sfârșit secretele,
și pe câmpiile de la poale,
elefanții s-au întors la pajiștea lor.
Deși a fost explorată de realizatorii de film de mai bine de un secol,
Africa de Est încă are puterea de a ne încânta și surprinde.
Traducere: TIGRUTZU